Kommunikasjon+i+et+flerkulturellt+samfunn

Læreverk for programfaget Kommunikasjon og kultur Tredje bok: KK3 3. Kommunikasjon i et flerkulturelt samfunn ............................................................................ 2      Å være fremmed ..................................................................................................................... 2      Kultursjokk eller kulturkrise? ............................................................................................. 3      U-kurven ............................................................................................................................. 3      Hjemvendelsessjokket eller det omvendte kultursjokk ...................................................... 6      Flytteprosessen ................................................................................................................... 7      Foreldre, barn og ungdom .................................................................................................. 8      «Vi»-kulturer og «jeg»-kulturer ....................................................................................... 11      Ulike tilpasningsformer ........................................................................................................ 14      Assimilering ..................................................................................................................... 14      Segregering ....................................................................................................................... 15      Integrering ........................................................................................................................ 15      Resultat: Isolasjon ............................................................................................................ 16      Resultat: Innovasjon ......................................................................................................... 16      Oppsummering ................................................................................................................. 17      Makt og avmakt .................................................................................................................... 18      Hva er makt? .................................................................................................................... 18      Avmakt ............................................................................................................................. 19      Definisjonsmakt ............................................................................................................... 20      Makt og avmakt i en kommunikasjonssituasjon .............................................................. 20      Språk er makt ................................................................................................................... 23      Hvor vanskelig er egentlig norsk? .................................................................................... 23      Diskriminering ..................................................................................................................... 24      Direkte diskriminering ..................................................................................................... 24      Indirekte diskriminering ................................................................................................... 25      Institusjonell diskriminering ............................................................................................ 26      Diskriminering i undervisningen ...................................................................................... 26      Diskriminering i mediene ................................................................................................. 27      Rasisme ............................................................................................................................ 27      Likestilling – like muligheter ........................................................................................... 28      Kjønnsroller ...................................................................................................................... 29      Fordypningsoppgaver ........................................................................................................... 30      Litteraturliste ........................................................................................................................ 31 2    ** 3. Kommunikasjon i et flerkulturelt samfunn ** Et godt og velfungerende samfunn forutsetter at vi klarer å ta vare på hverandre. Vi har sikkert alle en eller annen gang opplevd å være fremmed, og ikke kunne de uskrevne kodene. Selv fikk jeg i løpet av noen viktige barneår oppleve å være fremmed to ganger, - både da jeg kom til USA som flyktning under krigen, – og da jeg kom hjem igjen til Norge fem år senere. I slike situasjoner er det godt at noen bryr seg og at noen spør hvordan det går. Et inkluderende samfunn overlater ingen til seg selv. Kong Harald V. Nyttårstalen 2007 Kongen har opplevd hvordan det er å være fremmed – å ikke kunne de uskrevne kodene. Mange andre nordmenn har opplevd det samme. Fra 1830 til 1930 emigrerte ca 900 000 nordmenn til USA. Befolkningen i Norge var 2 millioner i gjennomsnitt i denne perioden. De reiste fordi gårdene, som de fleste utvandrerne kom fra, ikke kunne brødfø alle barna som vokste opp. Det var ikke nok arbeidsplasser i industri og andre næringer i Norge (Reif, Selle, og Østby 2010). For mange var håpet Amerika. De som reiste sendte brev hjem om nye muligheter i et nytt land. Disse førte til at mange, ikke minst ungdommer, pakket kofferter og ville skape seg et nytt liv. Noen dro også fordi de var forfulgt på grunn av sin religiøse overbevisning. Blant annet var det flere kvekere i de første ekspedisjonene. De som reiste tok med seg sitt språk og sin kultur. Mange bygde kirker og skoler, der de fortsatt brukte norsk. De forsøkte å bevare sin norskhet, selv om det etter hvert bare ble symboler. I dag har svært mange norske familier slektninger i USA og Canada. I 1930 var det flere norskfødte i Canada enn det var nordmenn i hele Europa utenom Norge. Det var ikke alle som var legale innvandrere. Fra 1871 til 1915 rømte 41 500 mann fra norske skip i USAs havner. Norske matroser som rømte til utlandet, kunne være et problem for de som måtte ta imot dem (Reif, Selle, og Østby 2010). I dag er det Norge som ses på som mulighetenes land for mange flyktninger og asylsøkere. Noen flykter fra politisk eller religiøs forfølgelse i sitt hjemland. Mange er økonomiske flyktninger – de er på jakt etter jobber som kan sikre dem og familien en trygg fremtid. Kommunikasjonsforholdene i det flerkulturelle samfunnet er tema for dette kapitlet. **//Å være fremmed //** Norge er et stort hav – og man kaster deg uti havet… og du er nødt til å lære deg å svømme i det øyeblikk du blir kasta uti. Kurdisk gutt 18. 3    **Kultursjokk eller kulturkrise? ** Plutselige forandringer i livssituasjonen kan medføre det som kalles kultursjokk. Å begynne i en ny jobb, å flytte fra bygd til by, å flytte fra en del av landet til en annen, eller fra vårt land til et annet kan gi følelsen av midlertidig å miste fotfestet. Ikke alle opplever dette like dramatisk, og for noen er det kanskje riktigere å snakke om kulturkrise enn kultursjokk. Innvandrere som kommer til Norge av ulike grunner, enten som asylsøkere eller flyktninger, eller som jobbsøkende, kan oppleve noe av det samme. La oss som et første eksempel beskrive situasjonen for innflyttere til Norge. Fig. Finn en film om kultursjokk eller kulturkrise. Migrapolis? Alle immigranter har noe felles. De har alle bevisst eller ubevisst noe av sin fortid og sine gamle kulturelle spilleregler med seg. De har med seg i sin usynlige bagasje, et verdensbilde, et sett med verdier og normer, og regler for atferd. De vet hva som er riktig og galt, og hvilke dager i året som er fest- og høytidsdager. De kjenner sin Gud og vet hvordan de skal tilbe ham. De har sine normer for hvordan forholdet mellom foreldre og barn skal være, og hvordan kvinne og mann skal oppføre seg i forhold til hverandre. Som alle andre mennesker er de vant til å se på sine normer og verdier som naturlige og riktige (Pollock, Van Reken, og Sæverås 2009). Plutselig er alt dette uten betydning. De kulturelle kartene de har med seg fra hjemlandet, stemmer ikke med det nye terrenget. Det er ikke lett å akseptere at alt det som de hittil har sett på som naturlig og selvfølgelig, er verdiløst. Ingen i det nye miljøet kjenner til deres egne forfattere og diktere. Ingen vet hvordan man skal omgås sine nærmeste, ingen oppfatter når de selv vil vise høflighet. «Det verste er at ingen vil vite om den kulturarv som han hittil har sett som det sentrale i sitt liv,» sier Leo Eitinger (1981:32), som selv kom til Norge som jødisk innvandrer. «Det tar lang tid, mange skuffelser og koster mye energi før en lærer at det ‘naturlige’ ikke er naturlig for alle, at ens egen historie ikke er de andres historie, ens helter ikke er alles helter, at ens Gud, som jo har vært det ‘naturligste av alt’, ikke er alles Gud. Kort og godt at ens kultur ikke også er de andres kultur.» **U-kurven ** Kultursjokk er ikke noe som spesielt rammer innflyttere til Norge. De fleste opplever noe av dette når de bytter skole eller av en eller annen grunn må flytte, eller opplever livssituasjoner som gjør at en total omstilling må finne sted. Også nordmenn som reiser til andre land, kan oppleve noe av den samme krisen. De ulike fasene som gjennomleves, kan fremstilles som en trivselskurve som har form som en U der trivsel vises som en funksjon av tid (figur). Kurven passerer gjennom fire ulike faser som vi skal beskrive nærmere ved å tenke oss en flytting fra et sted til et annet (Oberg 1960). Figur 7. 11 i boken min: U-kurven. Figuren kan settes opp slik at hver fase animeres med et nytt bilde når den klikkes på. ** 1. Turistfasen ** Enkelte har kalt denne fasen for «hvetebrødsdagene». Det nye oppleves som interessant og spennende, kanskje til og med litt romantisk. Den som opplever dette, har gledet seg til å 4 reise, til å oppleve noe nytt og bryte gamle rutiner – rett og slett til å være turist. På figuren er denne fasen av trivselskurven lett oppadstigende. Turister reiser gjerne hjem med stor begeistring og mange nye inntrykk før de kommer til den neste fasen. Selvfølgelig reiser ikke alle som turister, og ikke alle gleder seg like mye til å reise til et nytt land, se vår beskrivelse av flytteprosessen nedenfor. Men vi beskriver her et mønster av en endring i livssituasjonen som mange kan kjenne seg igjen i.     ** 2. Sjokkfasen ** Det er ikke uvanlig å oppleve kultursjokket – eller med et godt norsk ord – «baksmellen» for den som av ulike grunner er nødt til å bli i det fremmede landet, i den nye skolen, den nye jobben eller i ukjente omgivelser. Sjokket eller krisen kommer når vi er nødt til å leve i det nye systemet på kulturens premisser. Denne fasen kjennetegnes av at trivselskurven raser ned under den stiplede linjen som danner grensen for ønsket: «Jeg vil hjem igjen». Mange negative opplevelser og underlige følelser kan oppstå i denne fasen. Den første erkjennelsen er kanskje den som Eitinger beskriver ovenfor: «Ingenting er normalt.» Alt det vi har lært og har sett på som verdifullt, er uten betydning. Språket er vanskelig å takle, det er ikke nok bare å lære noen ord. Selv om vi lærer noen ord, blir det litt ubehjelpelig – vi snakker som et barn den første tiden. Noe av det vanskeligste er å lære seg språkets praktiske bruk, det som kalles pragmatikk. Språkbruken kan ikke læres fra noen lærebok, men ved å delta i samfunnets dagligliv. For den nyankomne virker de uskrevne reglene eller underliggende kodene som andre tar for gitt, både merkelige og unaturlige. Omgivelsene er fremmede. Det er nye, uvante lukter, innkjøpsrutiner må læres på nytt, det er andre matvaner og spisetider, og vi får ikke tak i de råvarene vi hadde hjemme. I tillegg kommer savnet av alt det vi reiste fra: klassekamerater, familie, venner, forening, kirke, moské, sosialt fellesskap. Fortryllelsen som kanskje var der i turistfasen, er borte. I stedet oppleves angst. Vi mestrer ikke helt situasjonen. Kan man være sikker på at vannet kan drikkes? Er det rent nok? Forsøker folk å lure oss eller rane oss? Er sikkerheten god nok? Alle de negative stereotypiene vi har hørt om før vi kom, blir gjerne bekreftet, særlig om vi sammenligner med vår egen måte å gjøre tingene på, og slik som det var «hjemme». Vi betrakter omverdenen med mistenksomhet. Det fremmede oppleves som en trussel. Dersom den nyankomne i denne fasen i tillegg blir syk, blir forholdene ekstra ille. Kan en stole på legene? Er det ikke best å komme seg hjem igjen snarest mulig? ** 3. Reaksjons- og bearbeidingsfasen ** De fleste kommer heldigvis gradvis, ofte nesten umerkelig, over i denne fasen. Den kjennetegnes av at vi begynner å mestre deler av språket, av innkjøpene, av nye myntenheter, og begynner å bli kjent med noen av de lokale. Når vi kan begynne å spøke, og le litt av oss selv, er det tegn på at vi er i gang med å arbeide oss ut av den dypeste dalen. Men fremdeles mener vi at det hadde vært bedre om vi hadde blitt hjemme. ** 4. Nyorienteringsfasen ** 5 Dette er veien opp bakken på den andre siden av U-dalen. Vi har tatt konsekvensen av flyttingen og alle forandringene og forsøker å gjøre det beste ut av det. Litt etter litt lærer vi språket bedre og bedre. Veien opp bakken er ikke alltid så glatt som det kan se ut på denne kurven. Det kan være tilbakefall og «platåer» i motbakken. Det kan av og til virke som om vi ikke kommer noen vei. Tilpasning er kanskje det beste stikkordet her. Vi finner gradvis en ny identitet, en ny selvforståelse, og blir kjent med andre mennesker, både noen med lignende bakgrunn som en selv, men også med de lokale «innfødte». Vi begynner å mestre jobben, til og med å like maten, og vi begynner å sette pris på en del ordninger og egenskaper hos disse menneskene som vi ikke oppdaget i den første sjokkfasen. Faktisk er det ganske trivelig når vi merker at vi har gjenvunnet kontrollen over eget liv. Dessuten har vi samlet en rekke nye erfaringer og opplevelser som vi aldri ville ha vært foruten. Etter hvert er vi definitivt kommet over den stiplede linjen, så istedenfor å lengte hjem kan vi si: «Jeg har det bra.» Vi føler oss beriket og privilegert som får lære nye språk, oppleve nye normer og verdsette nye verdier. Vi har også fått nye venner. Varigheten av hver av disse fasene varierer etter ytre og indre omstendigheter, oppfølging av arbeidsgiver, lokal situasjon, tidligere erfaring og ikke minst, personlighet. Også innen en søskenflokk kan opplevelsene variere sterkt, fra aksept, til trass, eller traumer knyttet til de ulike fasene. Foreldre og barn har også oftest ulike opplevelser, som vi allerede har pekt på i beskrivelsen av flytteprosessen. Det er ikke alle som klarer fallet ned i usikkerhetens dal. Dessverre er det noen som må gi opp. Kultursjokket blir for tøft. De fleste nordmenn kan i et slikt tilfelle reise tilbake til hjemlandet. Men den løsningen er sjelden mulig for en flyktning. Livskrisen kan bli varig. Tilbaketrekning, isolasjon, engstelse og tvangsforestillinger kan bli en fast del av hverdagen om en ikke får hjelp. U-kurven har vært kalt en mestringskurve. Den beskriver også en vanlig reaksjon etter dødsfall i nær familie. Det tar tid å bearbeide de sterke opplevelsene og finne frem til nyorienteringsfasen. Slike reaksjoner og traumer på ingen måte er uvanlige. Bare det å kjenne til disse prosessene kan være til hjelp for den som må gå igjennom disse fasene. Flytteprosessen, som vi har beskrevet ovenfor og illustrert med en trivselskurve, er et godt eksempel på at disse fasene kan oppleves forskjellige for ulike mennesker og for barn og voksne. ** Oppgave ** U-kurven har vært kalt en mestringskurve står det i teksten. Finn eksempler fra det virkelige liv og beskriv de ulike fasene i disse tilfellene: 1. Flytte fra et sted til et annet. 2. Begynne på en ny skole. 3. Begynne i en ny jobb. 4. Miste en av sine kjære. Hva kan en gjøre i hvert av disse tilfellene for å mestre situasjonen, komme «opp av dalen» så og si? 6    **Hjemvendelsessjokket eller det omvendte kultursjokk ** Det er kanskje uventet at mange, kanskje de fleste, også opplever et kultursjokk når de endelig kommer hjem igjen. Mens vi er forberedt på å komme til nye «kulturer» som krever tilpasning når vi forlater vårt hjemland eller den tilvante arbeidsplass, er vi ofte ikke forberedt på at det krever tilpasning «å komme hjem igjen». Vi kommer tross alt tilbake til vårt eget og det kjente. Men mens vi har vært borte, har tiden ikke stått stille. Hjemmekulturen har forandret seg, menneskene har forandret seg, de er opptatt av andre ting enn det vi har forventet. Ofte oppleves det som at de er selvopptatte og sneversynte. De er heller ikke interesserte i å høre om alle våre opplevelser i det fremmede landet. Når vi vil forteller, ser vi bare at de blir «fjerne i blikket» - de er ikke interessert i vår fortelling. På arbeidsplassen virker det ikke som at de har bruk for vår nye kompetanse, selv om vi selv opplever utenlandserfaringen som noe av det mest verdifulle vi har fått med oss. Mange ganger kan det se ut som at denne kompetansen mer er en hemsko enn en fordel. Mens vi har vært borte, er vi ikke blitt oppdatert på den utviklingen som har foregått siden vi reiste. Opplevelsen av å ha blitt forbigått, eller av å bli sett på som en byrde, står i kontrast til selvopplevelsen av rik uteerfaring. Med nye språkkunnskaper, nye kontakter, kunnskaper om andre verdier føler vi oss beriket og mener at denne kompetansen er noe som også skolen eller arbeidsplassen kan ha nytte av. Så opplever vi ofte det motsatte. Enda en gang må vi gjennom en omstillingsfase, gjennom en bølgedal før vi kommer over i nyorienteringsfasen der vi kan bli oppdatert på utviklingen siden sist, få nye venner og finne en arbeidsplass vi kan trives med. Fig. Antar at en kan finne filmsnutter på Migrapolis om «hjemvendelsessjokket». Det er viktig å være klar over disse tilpasningsproblemene, både for den som flytter til et annet sted, og for den som kommer tilbake. Dersom vi er forberedt på at slike problemer lett dukker opp, er det også mulig å gjøre noe med dem. Overgangen kan lettes ved å delta på kurs der vi kan forberede oss på å reise. Det kan også hjelpe å snakke med andre som har vært igjennom U-dalene. Ved å holde kontakt med hjemmemiljøet mens vi er borte, kan vi få tid til refleksjon, oppdatering og bearbeiding av de forskjellige fasene. Enkelte som har opplevd mange flyttinger og omstillinger i livet, kan ha utviklet en slags nomadekultur. Selve livet består i flytting, omstillinger, etableringer av nye sosiale nettverk og nye oppbrudd. Enkelte misjonærbarn, barn av diplomater og andre har opplevd at alle endringene har ført til en følelse av rotløshet og følelsen av å ikke høre hjemme noen steder. Mange flyttinger og krysskulturell erfaring kan bli viktigere enn selve landet eller kulturen man flytter til. En person som har levd med en slik «tredje oppvekstkultur av konstant endring og kontakt med mange kulturer» (Pollock, Van Reken, og Sæverås 2009) blir gjerne kalt «Third Culture Kids» (TCK) eller«tredjekulturs barn». Disse kjenner seg ofte igjen i andre personer med samme type oppvekst, mer enn i noen som kommer fra for eksempel samme land som foreldrene. Å være TCK kan for mange være en utfordring dersom man ikke oppdager mulighetene og det positive med en slik blandet oppvekst. Utfordringene handler som oftest om å ikke helt vite hvor man hører hjemme. 7      Eksempel Mange misjonærbarn kjenner seg igjen i situasjonen til barn av innvandrere i Norge. På samme måten som innvandrerbarn må lære norsk språk og norske kulturelle koder, og gå på skoler som har andre normer og forventinger enn skolene hadde i foreldrenes hjemland, har misjonærbarn opplevd mange av de samme utfordringene når de fulgte sine foreldre til et «fremmed» land som etter hvert kan føles som barnas «hjemland». ** Oppgave ** På hvilke måte utfordres trivselsrelasjonene ved flytting, ved å begynne på en ny skole, en ny jobb, reising, sorg, osv.? **Flytteprosessen ** Det kan være mange årsaker til flytting. For noen er det reiselyst og ønske om å oppleve noe nytt og fremmed. For andre er det krig og politisk uro eller forfølgelse som er utslagsgivende. Andre igjen opplever vanskelige levekår, hungersnød, desperasjon og blir derfor tvunget til å reise, selv om man egentlig ikke ønsker å flytte på seg, noe som ofte innbærer oppbrudd fra familie og venner. For mange er det håpet om å skaffe seg en ny fremtid med sikker inntekt som kan gi et bedre liv for familien. Disse blir arbeidsmigranter slik som mange av nordmennene som reiste til USA under den store utvandrerepoken. En slik utvandring følges gjerne av en fase med familiegjenforening, der en forsøker å samle familiemedlemmene. Ofte er det familiefaren som reiser først for å skaffe seg et arbeid, så følger resten av familien etter. Studier og håpet om en karriere kan være beveggrunner for flytting. Ekteskap kan også være en grunn til flytting. Med økende reising som følge av globalisering, er det mange unge som finner partner i et annet land. Såkalte blandede ekteskap eller partnerskap er blitt ganske vanlig i vårt eget land. Det er sjelden man finner sin tilkommende på nabogården, slik som var mer vanlig i det gamle norske bondesamfunnet .      Voksne flytter, barn flyttes. Barn flytter med andre ord fordi voksne rundt har tatt valg som de selv ikke har kontroll over. Dette gjør at i en familie opplever man flytting svært ulikt, noe som igjen gjør at følelse av hvor man hører til, hvem man er og hva man kan, ikke er så lett å svare på for ungdommer som det kan være for foreldrene. Dette er noe mange ungdommer har felles, uansett hvilken grunn foreldrene hadde for å flytte og hvor de flyttet fra. Selve flytteprosessen kan dermed oppleves ganske forskjellig for voksne og barn. I figuren nedenfor har vi forsøkt å illustrere dette med en litt utvidet U-kurve som viser hva som skjer før, under og etter en flytting for en familie med barn som flytter til Norge. Fra et miljø der familien er integrert i et nettverk av venner og familie må de gjøre et oppbrudd. Når dagen kommer, er det glede over at det som har vært planlagt i lang tid kan gjennomføres. Dette tilsvarer turistfasen beskrevet ovenfor. Eller det kan være glede over å unnslippe en vanskelig situasjon eller forfølgelse i hjemlandet. Men det er ikke bare de voksne, men også barna som opplever å miste nettverket av nære venner. Ofte følges gleden ved oppbruddet av en vanskelig fase, sjokkfasen, som vi beskrev i forbindelse med U-kurven. Trivselskurven (se fig.) kan, kanskje særlig for de voksne, ligge 8 under den nøytrale stiplede linjen mellom glad og trist. Men også barna savner det de reiste ifra. Ved ankomsten til Norge er man inne i en ny gledesrus. Målet er nådd. Endelig er de kommet frem. For de voksne kan denne «turistfasen» vare en stund, til de møter alle vanskeligheter ved å etablere seg på nytt, med nytt bosted, nytt språk, nye kulturelle koder og tilpasningsvansker. Da har trivselskurven lett for å dale igjen «sjokkfasen», før man gradvis finner seg til rette og finner nye nettverk eller familie «nyorienteringsfasen». For barna er ofte ankomsten til det nye landet et brutalt sjokk. Ofte er de dårligere forberedt enn de voksne, og har heller ikke kunnet forutse konsekvensen av flyttingen. Uten språk, uten kamerater er det som å bli kastet ut i et stort hav og måtte svømme med en gang. Når de endelig har begynt å finne seg til rette og finne venner, har kanskje de voksne kommet ut i en krise, der de må ta konsekvensen av flyttingen på godt og vondt. Barna lærer vanligvis språket fortere og har oftest en raskere tilvenning enn de voksne. Følelsene kan veksle over tid: «Hvorfor reiste vi? Det var både idiotisk og dumt.» Savnet av det kjente og sikre, forsterker uroen for fremtiden. Samtidig kan det være spennende og greit. Noe er blitt bra, noe svarer til forventningen, mens andre ting er bare rart og merkelig. Alt dette er normale følelser og reaksjoner som mange migranter, både nordmenn og utlendinger, vil kjenne seg igjen i, særlig når flyttingen skjer over land- og kulturgrenser. Fig. Flytteprosessen kan oppleves forskjellig for voksne og barn. Det er forsøkt vist gjennom denne trivselskurven som viser normale følelser og reaksjoner for voksne og barn/ungdom som flytter over lande- og kulturgrenser (Reif, Selle, og Østby 2010). [Jeg er blitt enig med Flexid (Reif, Selle og Østby) om at vi kan bruke skjemaet i forenklet form, men det må nytegnes for vårt formål. Vi tar bort vignettene i øverste hjørne til venstre og til høyre og tekstene: forskjellig – osv. Vi fokuserer på kurvene, glad – trist og tar med tekstene: Hjemlandet, Oppbrudd, Flytting, Landing i Norge, Fremtid i Norge. Kan også lages som animasjon. Poenget her er at voksne og barn kan ha forskjellige opplevelser av prosessen. Derfor er de ulike kurvene for barn og voksne vesentlige her.] ** Oppgave ** Drøft de ulike fasene av flytteprosessen i forhold til ovenstående skjema. Snakk med noen som har flyttet, hvis du ikke har flyttet selv. 1. Kjenner du/de seg igjen i den beskrivelsen som er gitt her? 2. Hvordan var det for de voksne? 3. Hvordan var det for barna eller de unge som flyttet? 4. Hva tenkte de under selve flyttingen? 5. Hva tenker de om prosessen etterpå når de har fått reflektert omkring det hele? **Foreldre, barn og ungdom ** Uansett hva som er årsaken til at familien flytter, har ikke barna valgt å bli innvandrere i Norge. De er en del av flyttelasset, enten de kom til Norge sammen med sine foreldre, eller de 9 blir født i Norge. Ingen barn velger å bli innvandrere, like lite som de velger sine foreldre (Brenna 2001:53). Barn og ungdom som har flyttet kan etter hvert kjenne på en identitetskrise. Hvem er jeg? Hvor hører jeg hjemme? Jo større kulturavstand det er mellom foreldrenes opprinnelseskultur og den norske, jo flere situasjoner kan bli utfordrende når man skal finne seg til rette. Det er altså et større gap å skulle forstå forskjellen mellom landsbygda i et asiatisk land og Norge, enn mellom Ungarn og Norge. Og likevel kan de følelsesmessige utfordringene kjennes tydelig og sterkt for mange. Foreldre fra tradisjonelle kulturer vil ofte sette strenge grenser for hva barna kan være med på, hvem de kan være sammen med. Foreldrene krever lojalitet, de har ofte store ambisjoner overfor barna sine, vil at de skal gjøre det godt på skolen, og gjøre karriere i det nye samfunnet. Samtidig har foreldrene ofte en forventing om at barna skal opprettholde i det minste viktige deler av kulturen som de reiste fra. Det gir seg særlig utslag i forventinger til hvordan forholdet skal være mellom gutt og jente, respekt for hierarkier, eldre og foresatte. Foreldrene har lett for å trekke frem negative sider ved den norske kulturen, for eksempel skilsmisser, samboerforhold, mangel på respekt for de voksne, lite samhold i familien, alkoholforbruk blant ungdom og mye mer. Det er denne kulturen de ønsker å skjerme barna sine fra. Dersom barna også blir mobbet eller ertet i Norge, forsterkes det negative forholdet til nordmenn. For å unngå at barna skal adoptere den norske kulturen, begynner mange foreldre å trekke frem de positive sidene ved sitt hjemlands kultur. Den indisk-norske pedagogen Loveleen Rihel Brenna peker på at de positive sidene ved foreldrenes kultur får de bare overført muntlig, de negative sidene ved den norske kulturen får de bekreftelser på hver eneste dag. Etter hvert begynner barna å tro at de kommer fra et land som er bedre enn Norge. Foreldrene ser hjemlandet i et rosenrødt skjær. Og ettersom de savner sin familie og sitt land, beskriver de ofte hjemlandet som det vakreste i verden (2001:48). Dette gjelder også ofte blant nordmenn som bosetter seg i utlandet. Når vanskelighetene dukker opp, drømmer de om hvor godt det var å bo i Norge. Dersom nordmenn blir innlagt på sykehus i Hellas, vil man helst sammenligne med sykehusstandarden i Norge, og gjøre alt en kan for å få hjemtransport. Når barna er i foreldrenes hjemland, har foreldrene tid til barna, de er på besøk hos slektninger opplever bryllup og familiefester og mye positiv oppmerksomhet. De opplever ikke hverdagen og det harde livet i hjemlandet. De fleste foreldre bærer på en drøm om å reise tilbake til det landet de kom fra, en drøm som etter hvert kan vise seg å bli nettopp det – en drøm. Fig.: Jeg vil anta at det finnes filmsnutter fra Migrapolis som kan brukes her i forbindelse med flytteprosessen og forskjellig opplevelse hos voksne og barn. Illustrasjoner fra reising og flytting skulle også være kurant å finne. 10      Mange foreldre har et frosset bilde av hjemlandet i hodet. Fordi de ser hjemlandet på avstand og ut fra sin egen oppvekst, opplever de ikke den utviklingen som skjer i hjemlandet. Eksempel Mens indere i India blir mer og mer vestlig orienterte blir mange indere i Norge mer og mer konservative. Når en indisk jente i India går med sko med høye hæler, bukser, har kortklipt hår og bruker sminke, blir det oppfattet som noe positivt. Hun er moderne, kommer fra en rik familie som har råd til å kjøpe disse klærne[…] Men når samme utviklingen skjer i Norge, blir det oppfattet som en trussel mot foreldrenes kultur. Da er ikke jenta blitt moderne, men norsk. En naturlig utvikling fra den ene generasjonen til den andre blir mange ganger oppfattet som noe negativt (Brenna 2001:49). Blant foreldrene kan det utvikle seg til en slags konkurranse om å ha minst mulig fornorskede barn. Andre i minoritetsmiljøet følger med hva barna og ungdommene er med på, og sammen kan foreldregenerasjonen holde en streng kontroll over innvandrerbarna. Dersom disse bryter med foreldrenes kultur, kan det føre til kraftige sanksjoner. Mange blir utstøtt – ikke bare av de øvrige medlemmene i minoritetsmiljøet men av sin egen familie. Barn og ungdom i innvandrermiljøene kan føle seg stigmatisert (stemplet som mindreverdig) av andre nordmenn fordi de ser annerledes ut eller tilhører en minoritet, men de kan også føle seg stigmatisert av sin egen gruppe dersom de bryter normene. Dette kan, i enkelte tilfeller, utvikles til selvhat. Man begynner å hate sitt eget miljø og sine egne. Selvhat er i høyeste grad en realitet. Når du blir trengt opp i et hjørne, reagerer du på dine egne og på din egen bakgrunn. Samene har til gagns erfart at frende kan være frende verst,» sier Magga. «Selvhatet er kanskje det vondeste å se blant minoritetsgrupper. Selvhatet er ødeleggende. (Long Litt 1992). Jeg ønsker ikke å gjøre noe imot mine foreldres vilje. Men hvis de slutter å bry seg om alt det andre somaliere i byen vår sier, hadde det kanskje vært lettere for meg (Brenna 1997:50). Denne konflikten som mange minoritetsbarn og ungdom opplever, har vi beskrevet nærmere i forrige kapittel under avsnittet splittet eller hel personlighet. Konflikten kan også oppleves av etnisk norske barn som har flyttet med sine foreldre til utlandet. ** Oppgave ** Diskuter forholdet mellom foreldre og barn etter en flytteprosess. Det kan være barn av nordmenn som har flyttet, eller barn av minoriteter som har gått gjennom prosessen. 1. Forklar bakgrunnen for denne type konflikter. Hvorfor kan foreldrenes forventninger til barn og ungdom føre til konflikter? 2. Hva kan årsaken til konfliktene være? Kan det være identitetskrise, identitetsfrustrasjon eller andre årsaker som for eksempel et generasjonsopprør? Forklar. 3. Er disse konfliktene de samme som etnisk norske barn eller ungdommer kan ha med sine foreldre eller det andre forhold som spiller inn når det gjelder familier fra etniske minoriteter? 11    **«Vi»-kulturer og «jeg»-kulturer ** Begrepet personlighet finnes ikke i kinesisk tradisjon. Når vi bruker begrepet, mener vi et individ uten å tenke på samfunn og kultur han eller hun kommer fra. På kinesisk brukes ordet «jen» («jin» på japansk) for menneske for å beskrive et menneske som inkluderer personen og de sosiale og kulturelle omgivelsene som gjør det meningsfullt å leve (Hofstede 2001:150). Mange har beskrevet forholdet mellom kollektivistiske kulturer og individualistiske kulturer som «vi»-kulturer og «jeg»-kulturer (Brenna 2004; Hofstede og Hofstede 2005). I en kollektivistisk kultur er det hensynet til storfamilien, gruppen eller det sosiale nettverket som er viktigst. I en individualistisk kultur er man mer individsentrert, dvs. opptatt av seg selv og sin nærmeste familie. I en kollektivistisk kultur er samholdet i storfamilien viktig. Storfamilien omfatter tanter, onkler, fettere, kusiner, besteforeldre, foreldre og barn. Ethvert barn som blir født inn i en slik familie, går automastisk inn i en rolle i storfamilien. Helt fra barna er små blir de fortalt hvilke rettigheter og plikter de har gjennom den rollen de er født in i. Ofte har den eldste sønnen flere rettigheter og plikter enn den yngste. Tradisjoner og riter synliggjør mønstrene og rollene til de enkelte familiemedlemmene. Alder er viktig i slike familier, og foreldre og besteforeldre blir tilskrevet visdom og autoritet. Barna må vise respekt overfor de eldre og gå til dem for å få råd og veiledning. Lydighet blir en viktig verdi. Det finnes ingen rene «jeg»-kulturer eller «vi»-kulturer her i verden. Vi finner elementer av «vi»-kulturer i norske bygdesamfunn, religiøse og etniske minoriteter, og i enkelte hjem. Se for eksempel hvordan «vi»- følelsen dyrkes av velstående familier i «Oslo Vest» http://e24.no/supernettverket/article2108915.ece. Vi kan også finne elementer av «jeg»-kulturer i bysamfunn i land de kollektiv tenkning er mer dominerende. Ære og skam er dominerende begreper i den kollektivistiske kulturen, men hva det innebærer kan variere. Tilbakemelding fra kollektivet gir individet en opplevelse av skam eller ære. Gjør man noe positivt, vil det gi hele gruppen ære. Gjør man noe negativt, vil det påføre hele gruppen skam – tap av anseelse. Denne argumentasjonen brukes også av de voksne: «Du kan gjøre hva du vil, min sønn, bare pass på at du ikke skader æren,» kan en far si. Dermed har han lagt handlingsrammene for sin sønn. Kadafi Zaman skriver i sin bok: Gjør hva du vil, men glem ikke at du er sønnen min. Vet du hva det betyr?, spurte han. Det betyr at hva du enn gjør, så går det ikke utover deg, det er ingen som sier at du har gjort noe. Alle vil si at det er sønnen min som har gjort noe. Du er en del av min identitet (Zaman 1999). Når barna kommer i puberteten, blir ansvaret for å bevare familiens ære større. Mange foreldre begynner å sette strengere grenser, fordi det innebærer en risiko å sende halvvoksne barn ut i verden, særlig jentene. I Norge er det ofte motsatt: barna møter strenge grenser mens de er små, men etter hvert får de større spillerom. 12      Sosialantropologen Unni Wikan sier at æren defineres ut fra et sett av regler som spesifiserer hva som gir, og ikke gir, ære, en såkalt æreskodeks. I henhold til disse reglene kan ære ikke bare vinnes, den kan også tapes. Og slike tap gir æresbegrepet innhold. I samfunn med æreskodeks, som man også hadde i vikingsamfunnet og i det gamle norske samfunnet, handler æren om omverdenens vurdering av en person (Wikan 2005). Æren ligger i det ytre, hvordan ting tar seg ut for omgivelsene. Det motsatte av ære er «ingen ære». Å tape anseelse i gruppen er skammelig. Å bli vanæret skjer ikke bare ved personens egne handlinger, men de som står ham nær kan vanæres og dermed kaste skam over ham. Tap av ære krever oppreisning, En mann, og spesielt en familiefar, kan også bli vanæret ved at en kvinne, som står ham nær og som han har myndighet over, slik som for eksempel en datter, søster, kone, kusine eller niese ikke oppfører seg som forventet i forhold til æreskodeksen. Han kan styrtes i en æreløs avgrunn ved feiltrinn fra de andres side. (Se Fadimesaken omtalt i KK1). Mannens ære er i stor grad knyttet til at kvinnen lever respektabelt og bidrar til familiens ære. Fig. Finnes det noen filmsnutter som illustrerer æresbegrepet? Migrapolis? Det nye landet? Gode respektfulle relasjoner mellom familiemedlemmene blir viktige. Å bidra til å opprettholde de gode relasjonene er prisverdig, selv om det måtte gå ut over kravene til sannhet og ærlighet. Det er lett å se at denne kollektivistiske tilnærmingen vil stå i kontrast til en individualistisk «jeg»-kultur. Med familie tenker en her først og fremst på kjernefamilien: mor, far og barn. Tanter, onkler, fettere og kusiner blir oftere omtalt som slektninger, ikke som familiemedlemmer. Med endrede familiemønster her til lands, er det ikke uvanlig at mannen og kvinnen i et parforhold har barn fra tidligere forhold. De blir omtalt som «mine, dine og våre barn». Kjernefamiliebegrepet blir da mer uklart. I en individualistisk kultur er man opptatt av «å realisere seg selv». Barna oppmuntres til å ta selvstendige valg. Når man snakker om respekt mener man gjensidig respekt. Skal vi kreve respekt av våre barn, må vi også respektere dem som selvstendige individer. Både foreldre og barnehagepersonell fremelsker den frie vilje: «Hva har du lyst til å lese i dag?». «Hvis du ikke vil ha på deg denne jakken, hvilken vil du da ha?» kan vi spørre et trassig barn. Dersom barnet setter seg imot de voksnes ønsker bruker vi tid til å forklare barnet hvorfor det skal gjøre det vi vil. Barnet lærer å gjøre egne, selvstendige valg, samtidig som det får frihet til å lære noe av valgene sine. Målet er selvstendighet og ansvarlighet. Innenfor en individualistisk kultur kan kravet om sannhet og ærlighet være absolutt, selv om det kan føre til at relasjoner til enkelte personer kan skades. I stedet for å fokusere på skamfølelsen legger vi vekt på skyld og samvittighet. Skyldfølelsen er individuell, den rammer samvittigheten til den enkelte. 13      Skyld er et individuelt brudd mot ens samvittighet eller mot Guds vilje. Det kreves tilgivelse for å gjenopprette bruddet. Vi har tidligere vist hvilke dilemmaer barn som vokser opp mellom individualistiske og kollektive kulturer kan oppleve. Foreldrene og minoritetssamfunnet de tilhører, forventer at de skal forankre sine verdier og holdninger i deres «vi»-kultur, mens lærerne, vennene, naboene og samfunnet for øvrig ønsker at de skal tilegne seg mest mulig av den individorienterte tenkningen. Det kan føre til konflikter som når det som oppfattes som moralsk riktig i den ene kulturen anses som umoralsk i den andre. I slike situasjoner er det viktig at de unge kan ha gode rådgivere som har innsikt i begge måtene å tenke på og prioritere på. Man må se mennesket bak fasadene og ikke bare kulturene de kommer fra. Her kan skolen ha en viktig oppgave.
 * Øyvind Dahl **

Mor, far, barn, søsken, tanter, onkler, besteforeldre, fettere, kusiner, nevøer, niese, osv. ||  Kjernefamilie: mor, far, barn, søsken   ||
 * Med fare for å forenkle og skape stereotypier setter vi likevel opp en tabell som gir viktige stikkord for de to konstruksjonene: kollektivistisk og individualistisk kultur. Disse karakteristikkene må ikke generaliseres til å gjelde for alle kollektivistiske og individualistiske samfunn. **Kollektivistisk kultur**   ||  ** Individualistisk kultur **   ||
 * «Vi»- kultur   ||   «Jeg»- kultur    ||
 * Storfamilie:
 * Hierarki - rangordning   ||   Likhet - likeverd    ||
 * ** Positive verdier: **  ||  ** Positive verdier: **   ||
 * Lydighet, avhengighet   ||   Selvstendighet    ||
 * Underordning i hierarkiet   ||   Selvrealisering    ||
 * Respekt for autoriteter: «far»   ||   Gjensidig respekt - likhet    ||
 * Ære «fars» el. gruppens meninger, behov, ønsker og mål   ||   Ha og hevde egne meninger, behov, ønsker og mål    ||
 * Ærbare kvinner   ||   Likestilling mellom mann og kvinne    ||
 * Gode relasjoner   ||   Sannhet, ærlighet    ||
 * ** Negative verdier: **  ||  ** Negative verdier: **   ||
 * Skam – tap av anseelse   ||   Skyld – dårlig samvittighet    ||
 * Brudd krever oppreisning   ||   Brudd krever tilgivelse    ||
 * Tvang og fysisk avstraffelse   ||   Psykologiske sanksjoner    ||
 * ** Dilemmaer: **  ||  ** Dilemmaer: **   ||
 * Lojal hjemme – motsatte verdier ute   ||   Nok med seg selv – ser ikke andre    ||
 * Søke hjelp hos familie og venner   ||   Søke hjelp hos profesjonelle    ||